Усі, хто відвідує хмельницьку «Просвіту» можуть побачити та погортати такі Тарасові видання, якими може похвалитися далеко не кожна бібліотека нашого краю.
Зо два десятки років тому Зої Діденко, голові Хмельницького міського товариства імені Тараса Шевченка «Просвіта» , довелося бути в Сполучених Штатах Америки й відвідати Гарвардський університет. Яким величезним здивуванням було, пригадує вона, побачити там Інститут наукових українських студій. «Це величезне приміщення з фантастичною бібліотекою та архівними фондами – всім тим найкращим, що напрацьоване діаспорою. На вході усіх зустрічав величезний напис українською та англійською мовами: «Кобзар» Тараса Шевченка – це національна Біблія українців». Люди, які приїздили сюди з усього світу, в якійсь мірі вже тоді краще за нас розуміли значущість «Кобзаря» для нашої нації».
Нині, серед унікальних видань, які можна побачити в Хмельницькій «Просвіті», є факсимільне відтворення примірника першого «Кобзаря» 1840 року. Точнісінько таким він був тоді - з єдиною ілюстрацією друга Тараса Шевченка Василя Штернберга, з усіма приміточками. Саме беручи до рук цю книгу можна почитати Шевченка в оригіналі. До слова, перший Шевченків «Кобзар», виданий в Петербурзі в типографії Фішера зберігався у відомого українського мецената Василя Тарновського в Качанівці.
Ще один «Кобзар», який можна побачити тут, - репринтне видання переписаного вручну «Кобзаря».
«Після смерті Шевченка у 1861 році «Кобзарі» були величезною рідкістю, - розповідає Зоя Олександрівна. - Тож студенти економічного університету Харківського університету вирішили «Кобзар» переписати вручну. Нині оригінал зберігається в Черкасах. Переписував його студент на прізвище Гнилосиров, який так перейнявся Шевченковим словом, що став одним з найперших охоронців могили Тараса Шевченка в Каневі».
«А це почерк Тараса Шевченка про одержання коштів на відрядження в Кам’янець-Подільську губернію» - показує копію розписки, написаної нашвидкоруч Шевченком Зоя Діденко. – Є у нас і копія кишенькового «Кобзаря», видрукуваного в Женеві в 1878 році. На противагу йому – «Кобзар»-велет, видрукуваний в друкарні Києво-Могилянської академії. Унікальний він тим, що ілюстрований малюнками Василя Седляра – репресованого українського художника».
Розписка, яку написав Шевченко перед поїздкою на Поділля.
А ще у «Просвіті» є «Кобзар» - єдиний в світі. Його товариству подарував відомий хужожник-емальєр Іван Юрков. Палітурка, оздоблена картинами з емалі, на яку митця надихнули шевченкові поеми.
Такий "Кобзар існує в єдиному екземплярі.
«Напревеликий жаль, усі ці «Кобзарі», що ми маємо, видаються надто малими тиражами, - каже Зоя Діденко. - Іноді не набереться й пів тисячі примірників. Тобто, щойно вийшовши в світ – вони одразу стають рідкісними виданнями. І це найбільша біда сьогодення. Скажімо, «Кобзарі» друкувалися і в радянські часи. Їх нещадно різали, рецензували, додавали щось своє, але «Кобзарі» виходили в світ. А за часів нашої Незалежності, як не прикро про це казати, але якщо Шевченків «Кобзар» і бачить світ, то або друкується, як кажуть, на дешевому цигарковому папері, або видання на стільке дороге, що до нього не підступишся. Держава мала б подбати, щоб наша національна Біблія – була в кожній сім’ї. Така моя давня мрія – «Кобзар» безкоштовно у кожну родину».