Гаряча тема:
- Війна
Сергій Мельник: «Я не прихильник революції, я прихильник еволюції»
![Фото: Фото з архіву Сергія МЕЛЬНИКА та «Інша Студія»](https://ye.ua/images/news/linnlrahep.jpg)
Серйозний, вдумливий, зосереджений. Таким ми звикли бачити Хмельницького міського голову Сергія Мельника.
Виходець з села Моломолинці Хмельницького району, він пройшов шлях від звичайного бухгалтера до заступника голови облдержадміністрації та мера Хмельницького. Це людина, яка усього в житті досягла сама – своїми знаннями, наполегливістю, а згодом – і досвідом.
Був «хронічним» відмінником
– Як хлопцеві з села вдалося піднятися до посади хмельницького мера? У Вас був перед очима приклад? Чи мали якусь підтримку?
– Підтримки точно ніякої не було. Кожна людина у будь-якому віці має якусь мету, хтось для неї є ідеалом. Граєш у футбол – маєш кумира, наприклад, Шевченка. Більшість юних боксерів рівняються на Кличка. Я ж завжди прагнув бути кращим у навчанні. Так вчили батьки. Вони завжди пояснювали, що для того, аби досягнути чогось у житті, потрібно багато працювати. Моєю ж головною працею, як школяра, було навчання. Тому, починаючи з першого класу, я був відмінником. Технікум теж закінчив з «червоним» дипломом. Крім того, як інші сільські діти, був завжди зайнятий: допомагав батькам по господарству, працював на пришкільній городній ділянці.
– І ніколи не бешкетували?
– Ну, вікон у школі точно не бив. Звісно, хотілося частіше у футбол пограти, і на велосипеді покататися. Але у сільських дітей є багато обов'язків. А між роботою і навчанням часу на бешкетування не залишалося.
– Студентські роки як згадуєте?
– У моїх батьків великих статків не було. Тому, навчаючись в інституті, підробляв у позавідомчій охороні. Щороку працював у студентському будзагоні. Ми навіть у Болгарії побували. Разом із болгарами у Силістрі працювали на заводі «Нектар», який переробляв персики, абрикоси, томати, інші фрукти та овочі. Крім роботи, для нас організовували екскурсії Болгарією. Це був 1988 рік, і я вперше побував за кордоном. Хоч це була країна так званого соцтабору, але відмінність життя у нас і у них відчувалася. Болгари були значно вільнішими, ніж ми. Я, наприклад, згадую армію, де був начальником радіостанції. За те, що слухав «Голос Америки», «Бі-бі-сі», я тиждень пояснення писав.
– У студзагін їздили по заробіток?
– Так. Стипендія у мене була підвищена, 90 карбованців. Ще 70-80 щомісяця платили у позавідомчій охороні. А за літо у студзагонах заробляв до півтори тисячі.
– А перші свої гроші де заробили?
– Це було десь у п'ятому класі. Як і більшість сільських дітей, щоліта працював у полі. На заробіток у мене були цілком конкретні плани. За свої перші гроші купив радіоприймач. Наступного року фотоапарат, потім годинник.
«Між чоловіком і жінкою мають бути взаємоповага та взаєморозуміння»
– Перше кохання зустріли у школі, чи вже студентом?
– Це було у восьмому класі. Дівчинку звали Людою. Я носив її портфель, чергував за неї у класі. А під час робіт у полі не дозволяв піднімати важких відер. Почуття тривало й після школи. Намагався частіше приїхати додому у вихідні, щоб побачити кохану. Зараз вона живе у Східній Україні, має свою сім'ю, але деколи влітку приїжджає у село, то ми зрідка бачимося.
– Якими, на Ваш погляд, мають бути ідеальні стосунки між чоловіком і жінкою?
– Любов та повага до матері закладає у хлопця любов та повагу до жінки. Стосунки з матір'ю у майбутньому відсотків на вісімдесят переносяться на стосунки із дружиною. На мій погляд, кохання – категорія, яка складається з деяких принципів. Й у кожного свої пріоритети. Для мене це – взаємоповага, взаєморозуміння, бажання прийти на допомогу одне одному та бажання поступитися.
– Хто для Вас у житті був прикладом?
– Насамперед, батьки. Крім того, багато хто з учителів та викладачів технікуму та інституту. Взагалі, у мене були дуже вимогливі вчителі. Ніколи ніхто мені не ставив хороших оцінок просто так. Навпаки, завжди потрібно було допрацьовувати, мені не ставили п'ять з мінусом, а вимагали вивчити все на справжню п'ятірку. Я навіть деколи ображався. Але чогось не знати було соромно. І якщо не вдавалося підготуватися до занять як слід, я навіть деколи пропускав пару, щоб до наступної все добре вивчити. Коли став дорослим, зрозумів, що ця вимогливість була для мого ж блага, мене змушували тягнутися вгору, більше працювати. І це відіграло чималу роль у формуванні мого характеру. Я навчився ставити собі «планку» і зрозумів: щоб не впасти нижче цієї «планки», треба зробити більше, ніж потрібно, ніби трохи із запасом. Величезну «школу» я пройшов разом з Михайлом Чекманом.
– Хмельницький – місто специфічне. З одного боку – культурний центр області. З іншого – місто «базарників», як часто його називають. Оте «базарне» звучить трохи образливо.
– Варто поспілкуватися з людьми, які стоять на тому базарі. Відсотків вісімдесят з них – з вищою освітою. Та й щоб працювати на ринку, потрібно мати і підприємницьку жилку, і знання, і психологом бути. І мені здається, що якраз освіченість і культурний рівень людей, які працюють на базарі, досить високий. Просто не кожен після робочого дня має сили й натхнення слухати, приміром, симфонічний оркестр. Але той же обласний симфонічний оркестр постійно збирає повні зали. І сьогодні нам потрібно більше культурних заходів, розрахованих не лише на молодь, а й на тих, кому 40-50. Тому міська влада багато приділяє уваги саме культурному життю міста. Тому ми відкрили фотомузей, підтримуємо школу іконопису «Нікош».
Останнім часом Хмельницький став привабливим для різноманітних зірок. А чому? Бо люди із задоволенням ходять на такі концерти. Так само активно відвідують хмельничани і театральні вистави. Я вважаю, що Хмельницький, крім «базарного» міста, можна по праву називати і культурним центром. А завдання для нас, як для влади, – покращувати інфраструктуру ринків, умови роботи, щоб люди приходили з роботи в гарному настрої і хотіли піти на якийсь культурний захід.
– Вам, як меру, все ж таки було б легше працювати, якби у місті було більше великих підприємств, а малих – менше?
– У міськвиконкомі я працюю з 1993 року. Я застав той період, коли малого підприємництва практично не було. І коли почалася перебудова, мені здається, ми обрали не зовсім правильний напрямок. Тоді основний акцент зробили на торгівлю. А у більшості країн перевагу надавали малому і середньому виробництву. Америку якраз «зробило» мале підприємництво. Вони розвивалися від малого до великого.
Ми ж зробили все навпаки. У нас були великі заводи, сьогодні ж їх майже не залишилося. Щоправда, у місті є кілька середніх підприємств, які стабільно працюють. Вони мобільніші і конкурентніші, ніж гіганти. Але я не прихильник революції, в підприємництві має бути еволюційний шлях розвитку. Розвивати щось легко, а ось створювати... Свого часу розвалили колгоспи... Зараз в країні хочуть ліквідувати ЖЕКи. Це зробити найлегше. Але ж потрібно щось створити на заміну. Сьогодні почали працювати об'єднання співвласників багатоквартирних будинків. Потрібно розвивати їхню роботу. З'явиться альтернатива – те, що було, саме по собі відімре. Або ж конкуренція змусить його працювати.
– Робота міського голови досить напружена і нервова. Як Ви відпочиваєте, знімаєте напругу та стрес?
– Я родом із села неподалік Хмельницького. З дитинства люблю природу, і тільки на природі справді відпочиваю. Тому на вихідні намагаюся поїхати на батьківщину. Там маю невелику пасіку, люблю доглядати за бджолами, спостерігати за ними. Працьовитішої істоти, ніж бждола, я не знаю. Подивіться, наскільки у них організована праця: одні охороняють, інші носять пилок, нектар. Навіть у цей складний рік бджоли себе прогодують. Крім пасіки, люблю рибалити, збирати гриби. У селі маю сад. Ростуть яблуні, груші, абрикоси, горіхи. Деякі дерева ще дід садив. Люблю працювати у саду. Щороку збираємо непоганий урожай фруктів, для сім'ї вистачає на усю зиму.
Ще у вільний час зустрічаюся з друзями. Вже багато років у нас є традиція: щовівторка ми граємо у футбол. Одна команда формується з тих, хто має відношення до державних структур, інша – з тих, хто пішов у бізнес. Футбол дає хорошу розрядку. Комусь ти надаєш по ногах, хтось – тобі, й стресу ніби й не було.
– Маєте багато друзів?
– Я не розумію тих, хто каже, що має сто друзів. Я справжніх друзів маю не більше десяти. Й не дуже вірю, що їх може бути набагато більше. А ось знайомих є багато, коло спілкування у мене широке.
– У Вас в кабінеті багато ікон. Ви – людина віруюча? Чи це просто подарунки?
– Більшість цих ікон мені подарували. Але я справді віруюча людина. Віра і церква – важливі моменти у житті людини. Ще батьки мене вчили: у житті потрібно чинити так, щоб, коли Бог «торкнеться» тебе, не дуже замастив рук. Віра у кожної людини має бути у душі. Бо якщо лише ходити у церкву – це ще не показник віри чи набожності. Є десять Божих заповідей, яких важливо дотримуватися.
Розкажу анекдот. Помирає один чоловік і потрапляє у пекло. «Чому мене сюди відправили? – обурюється. – Я ж стільки грошей на церкви давав». Йому відповідають: «Зачекайте, ми порадимося». Порадилися. «Повертаємо гроші, і залишайтеся у пеклі».
Я думаю, що головне – не матеріальні блага, головне – намагатися дотримуватися Божих заповідей, бути чистим духовно. Думаю, мине двадцять-тридцять років, і ми станемо ближчими до розуміння того, яку енергетику несе слово Боже.
Тільки зареєстровані користувачі мають змогу залишати коментарі!
Будь ласка, зареєструйтеcя або виконайте вхід під своїм акаунтом!
Переваги зареєстрованих користувачів
Зареєстровані користувачі користуються перевагами: