Гаряча тема:
- Війна
Знищене місто – як маріупольці мріють повернутися додому
![Маріуполь Донецької від початку березня перебуває в облозі російських військ. Фото: зі сторінки Національної гвардії України Маріуполь Донецької від початку березня перебуває в облозі російських військ](https://ye.ua/images/news/_Znischene_misto___yak_mariupolci_mriyit_povernutisya_dodomu_1_2022_05_08_03_54_22.jpg)
Розповідь айтівця з Маріуполя, який через війну опинився в Хмельницькому.
«Життя дало вибір: ти залишаєшся, або їдеш звідси. Можеш померти тут, або померти дорогою. В той день, коли ми їхали, колону автомобілів обстріляли. Я боявся. Ці російські блокпости… Це не люди, в них погляд нелюдський. Вони передивлялися все. Їм не подобалися мої руки. Руки були чорні, бо ми вночі гасили мій автомобіль, в який влучив снаряд. Сажа, мастило не відмивалися. Було багато блокпостів і дуже багато людей на автомобілях. З нами була маленька дитина, такі автівки пропускали першими. Так дорога з Маріуполя до Запоріжжя, котра займала три години в мирний час, у нас зайняла 24 години».
Нині 22-річний Дмитро Мороз разом з дівчиною мешкає в Хмельницькому. Близько місяця тому вони виїхали з оточеного Маріуполя. Спершу хлопець не збирався покидати рідне місто, але життя ставало дедалі нестерпнішим. Над головою безупинно гуділи літаки та свистіли снаряди. Останні кілька днів у Маріуполі Дмитро провів разом з сім’єю у підвалі, ховаючись від небезпеки. Його автівку знищив снаряд, який прилетів на подвір’я. В будинку повибивало вікна. На щастя, родина залишилася ціла. Невдовзі було прийняте рішення виїжджати звідти.
Вибиралися з Маріуполя на автомобілі батьків його дівчини. В салоні помістилися п’ятеро дорослих, дитина, собака та кіт. У руках – невеликі рюкзаки з необхідним, робочий ноутбук, а попереду багато ворожих блокпостів. Тепер пара орендує квартиру в Хмельницькому. Обоє працюють в сфері IT та активно допомагають тим, хто залишився в небезпечних регіонах. Збирають медикаменти, передають їх на схід, співпрацюють з волонтерами. Нещодавно з друзями купили дрон для військових.
Хлопець говорить: працюватиме й далі та допомагатиме скільки буде потрібно. А після перемоги візьме відпустку і поїде допомагати відбудовувати рідний Маріуполь.
Дмитро знайшов тимчасовий прихисток у Хмельницькому.
«У нас війна почалася 24 лютого. Нам подзвонила моя мама і сказала: переїжджайте до нас. Ми жили в квартирі, розташованій ближче до окупованих територій. Будинок батьків був за кілька кілометрів від нас, але ближче до центру. Ми зібрали речі першої необхідності і виїхали. Все, що важливе, залишилося там. Ніхто ж не вірив, що війна почалася. Всі думали, що зараз постріляють і все. Ми в Маріуполі звикли до пострілів. По нас стріляли ще в 2014 році, коли я в школі навчався, - ділиться Дмитро. - Спершу було світло, газ, інтернет. Я працював. Потім ми зрозуміли, що нас взяли в кільце. Почали обстрілювати все».
Родина мешкала в приватному секторі, де були лише житлові будинки і церква. Однак і цей момент не рятував від атак ворога. В їх домі ховались від війни одинадцять людей. Води вистачало – неподалік біля храму був колодязь. Набирали води собі, допомагали стареньким. Запаси продуктів, які вчасно встигли закупити, поступово зменшувалися. Готували ж їжу на вогнищі.
«Був день, коли було так тихо. І ми подумали – все, зараз буде краще. Але нам відключили газ. Ми зрозуміли, що швидко це не закінчиться. Світла в місті теж не було. Виходиш вночі на вулицю – там щось червоне, там щось червоне, - каже хлопець. - Ми планували виїхати 5-го березня, мав бути зелений коридор. Зібрали автомобіль, але коридор скасували».
Щодня ставало все гірше. Через відсутність зв’язку люди не знали, чи можна виїхати з міста. Єдине джерело інформації – чутки. Залишалося приймати рішення: вірити їм чи – ні. А думки звучали різні. Врешті окупанти почали обстрілювати приватний сектор.
«Кожну ніч о першій і о п’ятій годині – обстріли. Лежиш і чуєш чергове «бам». Не в мене – добре. Прилетіло сусідам на дві хати вище», - згадує маріуполець.
Рідні Дмитра й досі залишаються на небезпечних територіях.
Вночі 16 березня бахнуло все таки в них. Близько першої ночі їм у двір прилетів снаряд. Люди, які спали в домі, не постраждали. Вікна вилетіли, але штори врятували від скла. Дмитро з рештою мешканців дому ховалися в підвалі.
«На подвір’ї стояло три автівки поряд. Загорілося авто наших знайомих, постраждав автомобіль батьків. Мій автомобіль згорів. Хай так. Його не було сенсу гасити. Ми гасили все навколо, щоб зберегти дім», - додає хлопець.
Трохи вище по вулиці теж попав снаряд. Будинок згорів. Нижче по вулиці згоріли будівлі. Після того Дмитро з коханою все ж виїхали з оточеного міста.
«Батьки дівчини жили в тому ж приватному секторі. Вони приїхали до нас і сказали нам швидко збиратися. Частину своїх речей вони викинули, щоб ми завантажились. Ми сіли до них і вирушили. Заміновану ділянку ми проїжджали з машиною «Червоного хреста». Дорогою бачили перевернуту автівку, яка підірвалася на міні. Ті люди напередодні поїхали самі без супроводу. В нас був повний бак, тому ми поїхали одразу в Запоріжжя. А дехто їхав через Бердянськ, щоб заправитися, але звідти не всі виїхали», - говорить Дмитро.
Доїхали автівкою до Івано-Франківська, але повернулися в Хмельницький. Тут знайомі допомогли з пошуком тимчасового житла.
«Знайомі пустили пожити на дачі. Потім ми знайшли квартиру, хоча це була велика проблема. Господарі хотіли здавати молодій парі з Хмельницького, але ми попросилися, розказали про себе. Вони поставили нас подивитися на пів години раніше. А що там дивитися, якщо це квартира, це не підвал, є де спати. Ми одразу погодились. Живемо і не знаємо, що буде завтра. Рюкзак зібраний, щоб сісти і поїхати», - додає він.
Дмитро говорить, що йому пощастило, адже багато переселенців сьогодні залишаються без роботи.
Пара продовжує працювати, тож має змогу допомагати не лише своїм сім’ям, але й підтримувати ЗСУ та волонтерів. Душею ж залишаються в рідному місті, та хвилюються за своїх рідних, які досі перебувають в небезпеці.
«Мої батьки не змогли залишити рідну домівку. Вони тепер у селі недалеко від Маріуполя. Забрали дідуся і бабусю, кота і собаку. Навантажили все у причіп, один автомобіль уцілів, і виїхали. Поки завантажувалися, почався обстріл. Кілька будинків нижче стояла жінка, яка йшла до церкви набрати води. Прилетів снаряд, їй відірвало ногу. Жінку посадили на садову тачку і повезли до лікарні. Невідомо, чи там були медики, але точно знаю, що з медикаментами величезна проблема», - додає він.
Попри ризик, батьки Дмитра періодично все ж їздять в Маріуполь, бо переживають за свій дім. Їм сказали, що в порожні квартири і будинки, які залишаються цілі, будуть заселяти людей.
«Ми мріємо, що війна невдовзі закінчиться. Україна поверне свої території. У 2021 році ми брали відпустку і їхали в Туреччину. Тепер візьмемо відпустку і поїдемо до Маріуполя, якщо він буде український. А ми віримо, що саме так буде. Будемо допомагати людям», - ділиться Дмитро.
Читайте також історію двох маріупольців, які нині мешкають в одному з центрів переселенців у Хмельницькому. Хлопці розповіли про життя під обстрілами, втечу з пекла і приїзд до Хмельницького - «Йдеш вулицею, а там вже десятий день лежить дід, накритий простирадлом»
Тільки зареєстровані користувачі мають змогу залишати коментарі!
Будь ласка, зареєструйтеcя або виконайте вхід під своїм акаунтом!
Переваги зареєстрованих користувачів
Зареєстровані користувачі користуються перевагами: